Vai man ir jāuzņemas atbildība? 07.08.2020
Jana jautā: Jau nedēļu dzīvoju ar šo neizprotamo sajūtu..Ka nejūtos piemērota. Vai man jaattīstās, vairāk jācenšas, vai tieši pretēji- jāizvērtē savu varēšanu un jāspēj pateikt nē? Divus mēnešus pirms precībām, mūsu mīļie draugi, mums ar vīru lūdza kļūt par viņu vedējiem-laika maz, darba daudz, sadzīve neapstājas, bet tas šķita no sirds uz sirdi. Vīrs ir ekstraverts un vienojāmies, ka sīkumiņus un visu neredzamo izdarīšu es, bet pasākuma laika bušu kā viņa labā roka. Jau vecmeitu ballītes organizēšanā mani piemeklēja šis sajūtas, cik sintētiska ir sajūta,kad jāizveido pasākums, kurš patiktu visām, bet īpaši līgavai, izdevās iesaistīt visas, jo nav pa spēkam uzminēt katras vēlmes.
Pamanīju, ka atšķirībā no vīra es to neuztvēru kā sevis organizētu dienu, man pat būtu bail tā teikt, līdz ar to arī visa
atbildība par to, ja sanāca vai nesanāca gultos uz maniem pleciem. Tuvojoties laulībām sajutos viena ar visu, vīram tāda nenopietna attieksme, nejutos sagatavojusies. Pati ceremonija bija fantastiska, mācītājs skaisti noteica, ka svarīgākais ir izdarīts un tam “plezirim” nav īsta nozīme.. Jutos atvieglota, tomēr kā jau Latgalē, tur ļoti vērtē… Un uz mums raudzījās kā visu vadītājiem, – kur mazās glāzītes, kad pados silto ēdienu, jāsaka tostu, bet jaunā pāra bērnu jāpārģērbj..
Nācās būt elastīgiem, tomēr es jutu, ka viesi to uzskatīja par mūsu atbildību, par visu nebija padomāts. Sajūtas, ka ūdens līst plaukstās un nespēj noķert. Pamanīju, ka neesmu ekstraverta, spēju būt jautra, aizrautīga mazās, savu meiteņu kompānijās. Tik daudz cilvēku un katrs ar savam sajūtām. Es biju laimīga, kad tas viss beidzās..Tomēr nepameta nepadarīta darba sajūta, visi priecājās, dejoja, jautrojās, pat iesaistījās, padeva savas spēles. Ka tik jautri, ka tik jautri.. Tā mākslīgā jautrības radīšana vairākas dienas pēc kārtas.
Pagājusi nedēļa un īsti neesam tikušies, sazinājušies, jo ir kaut kāds neapzināts rūgtumiņš. Nevarēju izprast šo mācību, līdz vakar vīrs man uzjautāja vai oficiāli skaitos medmāsa un vai varētu sevis organizētajā pasākumā ielikt mani?! Esot grūti atrast un tas tak būšot jauki, es tāpat tur būšot. Un šajā jūtu kokteilī atgriezās šī nepiemērotības sajūta. Man nav pieredzes, es apzinos, ka šādā veidā izsauktu uz sevi testus, kuru laikā kāds varētu gūt traumu un
man vajadzētu ātri rīkoties. Vai man ir jāuzņemas atbildība? Tas nozīmētu, ka bērnus nevestu uz svētkiem, mums būtu jāatrod aukle. (Atcerējos kā nesen teicāt, ka šis ir tas laiks, kad man 100% jāiemācās iemīlēt ikdienas vadīšanu kā mammai, mājas saimniecei, sevi realizēt citādi varēšu kad pienāks laiks), jo godīgi būtu, ka es šajā postenī atrodos visu laiku. Pēc pāris minūtēm pateicu vīram, ka es nedrīkstu uzņemties šādu atbildību, to ir jādara profesionālim ar pieredzi, es ar prieku būšu pieejama un līdzēšu kā spēju, protu un attiecīgā situācija atļauj. Iestājās atvieglojums un vienlaikus, ka esmu tikai mājsaimniece. Iespējams šie notikumi rāda, ka man pamazām jāattīsta sevi citās plaknēs, jo pēc gada mazākā meita uzsāks dārziņa gaitas.
Lūdzu sakiet kādēļ šīs izjūtas mani pavada! Vai vēl aizvien bailes kā mani novērtēs. Šī vainas sajūta patiesi bija
paralizējoša.
Elvita Rudzāte atbild: Lielāko daļu cilvēku, kas uzņemtos pienākumus un atbildību par to izpildi, kurus iepriekš nekad nav veikuši, vajātu līdzīgas sajūtas kā Janai. Tas nav viegli iziet ārpus komforta zonas, bet tikai tā notiek cilvēka attīstība. Slikti ir tas, ka Jana neprot tikt galā ar situācijām, kad kaut kas neizdodas. Jana sevi soda par neizdošanos tāpēc arī tik slikti jutās. Ja viss būtu izdevies, tad visticamāk viņa starotu un teiktu, ka atklājusi jaunus savus talantus. Droši vien tieši tāpēc, lai atkārtoti nepiedzīvotu vilšanās izjūtu, ka viņai kaut kas nav izdevies, viņa atteicās no vīra piedāvātā jaunā izaicinājuma. Mājsaimnieces pienākumu atcerēšanās bija tikai iegansts, lai varētu atteikties no piedāvājuma.
Jana pati apzinās, ka viņas vainas izjūta bija paralizējoša, tas norāda, ka viņā patiešām ir vainas izjūta un bailes no neveiksmēm. Diemžēl ar bailēm neko nevar sasniegt. Lai atbrīvotos no bailēm no neveiksmēm, vispirms jau jātiek vaļā no vēlēšanās lepoties ar saviem sasniegumiem, un jāprot priecāties par citu sasniegumiem. Jāpārstāj sevi salīdzināt ar citiem un jāatbrīvojas no skaudības. Cilvēks, kas nebaidās saņemt kritiskas piezīmes, nebaidīsies pieņemt jaunus izaicinājumus un labprāt izies ārpus komforta zonas, kas veicinās viņa attīstību.
Tāpēc mans ieteikums Janai turpināt strādāt ar sevi, atbrīvojoties no bailēm “mani nemīl”, vainas izjūtas, skaudības, kauna un lepnības, kā arī atcerēties, ka darba rezultātu vienmēr nosaka Dievs, vērojot to, kas notiek cilvēka apziņā jeb ar kādu motīvu cilvēks pilda savus pienākumus.