Kāpēc vecāki neapmierināti? 11.02.2021
Katrīna jautā: Jautājums ir par mammu – un būtībā jau arī par mani pašu un mūsu abu savstarpējām attiecībām. Nesen nomira mans tētis, līdz ar to mammai, lai arī viņu savstarpējās attiecības nebija tās labākās, tomēr bija un kaut kādā ziņā joprojām ir smags periods – bija jāmācās dzīvot vienai – gan fiziski, gan emocionāli, jo es ar vecākiem jau daudzus gadus nedzīvoju. Mamma arī gribētu, lai es dzīvoju pie viņas, būtu ar ko parunāties, kāds cilvēks mājās, jo savādāk vienai ir skumīgi, garlaicīgi utt. Kopš nomira tētis, braucu pie mammas ciemos ļoti regulāri, taču tāpat seko pārmetumi, kāpēc dzīvoju citur, ka viss cits ir svarīgāks (strādāju algotu darbu, kas, protams, man ir svarīgs, jo patīk un izdodas).
Pagaidām neesmu precējusies un bērnu man arī nav, līdz ar to mammai šķiet, ka principā man savs laiks būtu jāpavada pie viņas, bet es tā nedomāju. Viņai nepatīk mans puisis un arī mani draugi šķiet ne tādi, kādiem būtu jābūt, bet man pašai patīk sava dzīve – protams, ir kur augt, uz ko tiekties. Saprotu arī to, ka Jūs teiksiet, ka vajag reģistrēt attiecības, uzņemties atbildību par savām attiecībām, bet nu šobrīd tas nav sakārtots.
Varbūt tomēr jākārto sava dzīve, nevis jāskatās tik daudz mammas virzienā, jo mammai arī daudz kas jāiemācās? No mammas puses tiek izvirzītas dažādas prasības, kas man vai manam draugam būtu jādara, kā būtu jāizturas pret viņu – tad, kad izdarām tā kā mammai patīk, tad viss ir kārtībā, bet tad, kad darām kā mums patīk, tad ir skandāls.
Nevaru saprast kā rīkoties – vai darīt pa savam un klausīties pārmetumus vai darīt kā mamma vēlas (principā arī tad mēdz sekot pārmetumi, ka nav izdarīts tā kā vajag), bet pašai tad sanāktu dzīvot mammas dzīvi… Un vispār – kāpēc vecāki no jau pieaugušiem bērniem pieprasa visādas lietas un izsaka pārmetumus un ir neapmierināti, ja bērni nedzīvo tā, kā vecāki ir iedomājušies? Man pašai šo rakstot ienāca prātā, ka tas ir tāpēc, lai es kā bērns ļoti tieši un konkrēti redzētu un iemācītos, ka šādi nevar izturēties pret saviem bērniem, otru pusīti vai draugiem? Un vecākiem jāiemācās, ka bērni viņiem nepieder. Starp bērniem un vecākiem ir savstarpējā karma, jā, bet kā lai tiek no tā visa ārā? Skaitot lūgšanas, piedodot, saprotot, pieņemot, mīlot?
Būtībā – es ticu, ka visu šo samezglojumu noteikti var un arī vajag atrisināt, bet vēl neesmu izaugusi līdz tam. Dzīvē tā interesanti sanāk – maldies, meklē risinājumus, kad atrodi un paskaties uz visu jau tad, kad esi atrisinājis, tad patiesībā tas viss ir bijis tik vienkārši, bet lai būtu vienkārši, sarežģīts ceļš jānoiet. Jebkurā gadījumā – lai mums visiem viss izdodas – jo tiešām nav neatrisināmu attiecību un dzīves situāciju!
Elvita Rudzāte atbild: Katrīna nevarēs izmainīt mammu un mamma nevarēs izmainīt Katrīnu. Vienīgais, ko abas var izmainīt, tā ir attieksme. Katrīnai ir jāpieņem mamma tāda kāda viņa ir. Kaut arī viņa saprot, ka mamma uzskata viņu par savu īpašumu, tas nenozīmē, ka viņai jāmēģina mammu pārmācīt. Viņai patiešām pašai ir jāsaprot, ka bērni vecākiem nepieder. Tagad viņai ir viegli to pateikt, bet kad pašai būs bērni, kad pati būs pavadījusi negulētas naktis, rūpējusies par saviem mīļumiem, tad brīdī, kad bērni vēlēsies dzīvot patstāvīgu dzīvi un pavisam savādāk nekā vecāki to iztēlojušies, arī viņu var piemeklēt vēlēšanās paturēt bērnus savā tuvumā un pamācīt kā būtu pareizi jādzīvo.
Man ir bijusi līdzīga pieredze – kad mans tēvs nomira, tad mana mamma palika viena. Jau tēva nāves dienā mamma pārvācās uz dzīvi pie manis, jo nespēja viena dzīvot bez tēva. Es to uztvēru pavisam normāli un pozitīvi, jo man mamma ļoti daudz palīdzēja gan pieskatot un aprūpējot bērnus, gan veicot mājas soli un gatavojot garšīgas maltītes. Esmu mammai par to ļoti pateicīga, jo bez viņas palīdzības nebūtu varējusi īstenot daudz labu darbu. Tas gan nenozīmē, ka manai mammai nebija citāds redzējums kā dzīvot un arī viņai daudz kas nepatika, bet es to uztvēru normāli, ka katrs var domāt tā kā viņš grib un arī man ir tiesības domāt tā kā es vēlos.
Kāpēc vecāki neapmierināti? Tāpēc, ka viņiem ir grūti noskatīties kā viņu lolojums pieļauj kļūdas, jo katra bērna pieļautā kļūda un piedzīvotās sekas vecākiem sāp vairāk kā pašam bērnam un vēl vairāk sāp mazbērnu pieļautās kļūdas un piedzīvotās sekas. Cilvēkam ir jābūt ļoti augstam apziņas līmenim, lai viņš spētu uz visu pasaulē notiekošo noraudzīties mierīgi. Tāpēc mēs nevaram ne no viena pieprasīt, lai viņš mūs saprastu. Vienīgais, ko mēs varam, mēs varam pieņemt, ka otrs cilvēks mani nesaprot, bet tāpēc jau viņš nav slikts cilvēks. Viņš vienkārši uz notiekošo raugās no cita skata punkta.
Izvēle, vai Katrīnai dzīvot kopā ar mammu vai atsevišķi, ir jāizdara viņai pašai. Bet lai kāds būtu lēmums, mamma ir jāpieņem tāda kāda viņa ir, jāmīl un jāpiedod mammas pārmetumi. Ja Katrīna mainīs attieksmi pret mammu, tad viņai būs vieglāk pieņemt pareizos lēmumus. Ļoti iesaku sakārtot attiecības ar draugu, izveidot ģimeni un atcerēties, ka no mūsu izdarītajām izvēlēm tagadnē, būs atkarīga mūsu nākotne.