Kāpēc ar mums notiek tas, kas notiek? 21.09.2021
Marija jautā: Lasot jūsu sniegtās atbildes uz jautājumiem, man radās šāds secinājums: Viss, kas ar cilvēku notiek ir viņa paša radīts. Piemēram, pazaudēja telefonu, nozaga automašīnu, uzlika sodu policija, sieva pameta, atlaida no darba, kāds novērsās, kāds apmeloja, sāpināja utt. Jo pats cilvēks pie tā vainīgs. Un otrādi- piemēram, paaugstināja
amatā, laimēji ceļojumu, kāds palīdzēja grūtā brīdī, iedeva papildus brīvdienu, utt. Nu pilnīgi jebkas, kas notiek ir bumeranga efekts?! Tu saņem visu, ko esi pelnījis. Vai pareizs secinājums? Ja cilvēku sāpina otrs, tad ir jāpiedod tieši tam kas tevi sāpina, nevis jāgaida, kad sāpinātājs atvainosies. Kaut kā garāku skaidrojumu gribētos.
Elvita Rudzāte atbild: Eksistē Dievišķais Karmas jeb Cēloņu-Seku likums un Dievišķais Mācības jeb Attīstības likums.
Dievišķais Karmas likums ir ļoti sarežģīts ar ļoti daudz niansēm, bet pavisam vienkāršos vārdos sakot – ko sēsi, to pļausi. Darīsi labu, saņemsi labu; darīsi sliktu, saņemsi sliktu. Citiem vārdiem sakot, cilvēks ar savām domām, vārdiem un rīcību tagadnē rada enerģiju, kura pie viņa atgriezīsies pēc laika atpakaļ, bet būs spēcīgāka. No radītās negatīvās enerģijas nevar izbēgt vai izvairīties. Ja esi radījis negatīvu enerģiju, tad tā noteikti atgriezīsies jeb, ja tu esi kādu sāpinājis, tad arī tevi kāds sāpinās līdzīgā veidā.
Dievišķais Mācības likums nosaka, ka cilvēka garam un prātam ir jāattīstās. Katram cilvēkam ir dzīves laikā jāapgūst noteiktas mācības. Cilvēks par tām var uzzināt, ja uz papīra lapas uzrakstīs visas cilvēciskās īpašības, situācijas, kas cilvēku kaitina vai sadusmo. Piemēram, tevi kaitina, ka cilvēks melo, tad pavēro pats sevi, vai arī tu kaut kādās dzīves situācijās nemelo? Mācības likums nosaka, ka cilvēka attīstība iet pareizā virzienā tikai tad, ja cilvēks līdzsvaroti attīsta gan intelektu, gan garīgumu. Attīstot tikai vienu pusi, pienāks brīdis, kad “dzīve cilvēku apturēs”. Piemēram, cilvēks, kas tikai koncentrējies uz garīgo izaugsmi, nedomājot par intelekta attīstību, var nonākt dzīves situācijā, kad viņš cietīs no kādas laicīgas problēmas, piemēram, neprasmes plānot ģimenes budžetu, kas novedīs ģimeni nabadzībā. Nevis Dievs vainīgs, ka cilvēkam nav naudas, bet cilvēks pats, ka nav attīstījis matemātisko un loģisko domāšanu.
Dzīvē dažkārt grūti noteikt, kurš Dievišķais likums darbojas konkrētā situācijā, tāpēc ir pazīmes kā labāk izprast problēmas cēloni.
Ja tevi piemeklējusi problēma, kuru tu nespēj atrisināt, lai kā censtos, piemēram, piedzimis slims bērns ar neārstējamu slimību, tad šāda situācija liecina par karmas atgriešanos, un karmu var izpirkt tikai izejot cauri grūtajai situācijai. Tomēr cilvēks var mīkstināt karmu ar patiesu nožēlu, lūgšanām un pareizām izvēlēm ikdienas situācijās, t.i., karma atgriezīsies jebkurā gadījumā, bet tā var būt maigāka nekā cilvēka nodarījums, kad viņš radīja karmu.
Savukārt, ja cilvēkam šīs dzīves laikā ir jāapgūst kāda mācība, tad tiklīdz cilvēks ir apguvis mācību, problēma pazūd. Piemēram, cilvēkam dzīves laikā jāapgūst divkosības mācība, kas nozīmē, ka viņš pats nonāks dzīves situācijās, kad viņam būs izdevīgi būt divkosīgam un sastapsies ir citiem cilvēkiem, kas ir divkoši un ar savu divkosīgo uzvedību sāpinās cilvēku. Lai cilvēku vairāk nevarētu sāpināt divkoši, viņam pašam ir jāizskauj šī negatīvā īpašība sevī. Brīdī, kad viņš būs sapratis divkosības kaitīgo dabu, viņš būs audzis garā jeb kļuvis dzīves gudrāks, un viņu vairs nesāpinās citu cilvēku divkosība, viņš pat spēs pateikties divkošiem, kas palīdzējuši viņam augt garā.
Tāpēc nevar teikt, ka visas dzīves situācijas ir karmiskas. Ļoti daudzās dzīves situācijās cilvēkam ir jāapgūst jauna mācība. Visas dzīves situācijas cilvēkam ir nepieciešamas, lai viņš augtu garā. Bet vēlreiz atkārtoju, ka līdzsvaroti jāattīsta arī intelekts, jo citādi saskarsies dzīvē ar negatīvām situācijām savas nezināšanas dēļ, kas signalizēs, ka arī intelektuālo attīstību nedrīkst atstāt novārtā.
Piedošanas likums nosaka, ka mums ir jāpiedod pilnīgi viss, jo tā mēs dzēšam negatīvo saiti ar to cilvēku, kas mūs ir sāpinājis. Tāpēc gudrs ir tas, kas negaida, ka viņam lūgs piedošanu, bet pats piedod, jo nepiedodot cilvēks audzē sevī negatīvo enerģiju, kas pārsniedzot kritisko robežu, rada slimību. Jo spēcīgāka negatīvā enerģija, jo grūtāk ārstējama slimība. Tāpēc arī Piedošanas likums cilvēkam ir jāapgūst dzīves laikā, bet to var apgūt tikai tad, ja tevi kāds sāpina un tu, izprotot savu neapgūto mācību, atveries piedošanai.